En uppsättning aluminiumkastruller som aldrig har använts.
När vi växte upp i London pratade våra föräldrar om "den gamla goda tiden".
Vi undrade vad som var så gott med den.
De hade depression, arbetslöshet, andra världskriget, blitzen -
- och när allt det var över kom matransonerna.
Är man cockney betraktas man som Musse Pigg eller en leksak.
"Vad roliga de är. Vad listiga." De vrider upp en, och så gör man nåt.
Sen kom min generation, och jag är nog äldst i den. Jag är 33.
Vi bestämde oss för att vi inte skulle vara Musse Pigg längre.
Oavsett vad de tyckte. Och så blev det.
För första gången stod den unga arbetarklassen, folk som jag, upp och sa:
"Vi är här. Det är vårt samhälle och vi förblir här."
Vad handlade allt det där om? Jag ska visa er.
Man ska bara spränga av dörrjävlarna!
Storbritannien var på 1950-talet stabilt, traditionellt, förutsägbart och trist.
Så ville våra föräldrar ha det.
Min generation krävde en nystart.
AKT I Något i luften
Innan jag blev Michael Caine hette jag Maurice Joseph Micklewhite.
Mamma var städtant och pappa sålde fisk på Billingsgate Fish Market.
Jag förväntades följa i hans fotspår, men jag avskydde fisklukten.
- Är det Maurice Micklewhite? - Ja.
Jösses, vad lik du är din far.
Jag trodde inte att nån bodde kvar här.
Din mor och jag var goda vänner. Och din käre gamle far...
Jag minns när vi brukade lyfta upp gamla mrs Faulkner.
- Från golvet! - Det glömmer du inte, va?
När ett engelskt barn växer, blir han medveten om -
- att han redan har en plats i ett stort spel-ett labyrintliknande system.
Traditionens labyrint. Förlegade regler om vem som bör nå framgång -
- enligt etablissemanget.
Disciplin är nödvändigt för ett progressivt och moget samhälle.
Disciplin i hemmet, skolan, högskolan och arbetslivet -
- är grundförutsättningen för lycka.
Pappa var en East End-grabb. Mamma ville att vi skulle få det bättre.
Pappa var en begåvad musiker, men han var tvungen att börja jobba.
Det var nog likadant för dina föräldrar. Han fick överge sina musikerdrömmar.
Som barn gick jag och mina kompisar så ofta som möjligt på bio.
Men filmerna vi såg påminde inte alls om våra liv.
Vi hade inga hjältar att relatera till.
Skådisarna pratade som hertigar och hertiginnor.
- Ren satäng... - Satäng? Snarare spets.
Nej, major. Jag menade er röst.
- Jag är vansinnigt förälskad i dig. - Tror du, ja.
Mr Gore-Brown, min nye chef. - Sir Henry Hazelrigg...
Välkommen till det tuffaste yrket i den civiliserade världen.
KORT MÖTE
Mina East End-polare skulle inte se Kort möte, men jag råkade se den.
Det var en kärlekshistoria om ett medelålders par, och den var rolig.
- Jag älskar dig. - "Jag älskar dig."
- Älskar du mig med? - "Jag älskar dig med."
Jag vill inte låtsas som något annat.
"Vad sa hon"? Nån annan svarade:
"Hon säger 'Jag älskar dig'. Håll tyst!"
Jag ser ner på honom, för jag är överklass.
Jag ser upp till honom, för han är överklass.
Men jag ser ner på honom, för han är underklass.
Jag är medelklass.
Jag vet min plats.
Vi skulle respektera dem som var förmer, folket som hade all makt.
Etablissemanget, som vi kallade dem.
Vi uppfostrades till att bli tjänare. Vi skulle aldrig få bestämma.
Lady Lewisham, vad anser ni om våra tonåringar?
De är lysande, och jag är glad att ni ställde frågan -
- för ibland blir de orättvist behandlade.
Det var den första generationen som hade möjligheten att göra ett avtryck.
Den äldre generationen klamrade sig fast vid tiden -
- då Storbritannien styrde över halva den civiliserade världen.
Vi ska kämpa som lejon och ta tillbaka vårt imperium!
Det stora brittiska imperiet som det jäkla Labour gav bort till folket det tillhörde.
Oavsett vad vi tycker om det, blåser förändringens vindar genom landet.
Vi behöver inga generaler längre. Det är inget krig.
Jag tänkte inte följa några principer, etiska regler, livsåskådningar -
- som kom från "dem som var för förmer" -
- enligt det jag fick lära mig i skolan.
Jag förstod aldrig vilka de som var förmer skulle vara.
Jag har aldrig sett någon av dem.
Jag har sett många likar, men inte någon som var förmer.
För min generation... Labourregeringen 1945, gratis sjukvård -
- ändrade matvanor, ändrad sjukvård, och bra utbildning för alla.
Det formade 60-talet. Du fick ju också en bra utbildning.
Vi behövde inte betala för utbildningen.
- Jag älskade att gå på läroverket. - Jag med.
Gjorde du? Läroverkspojkar! Och här är vi nu...
Jag har alltid sagt att det var en riktig förnäm utbildning gratis.
Jag ville alltid bli skådis. Pappa sa att det var ett uselt yrke.
Han ville att jag skulle bli sekreterare och hitta en bra man att gifta mig med.
Det var en NO-lärare när jag var tolv år som lärde mig att framkalla film.
Jag brukade gå ner i mammas källare... Jag snodde kemikalier från skolan.
Och framkallade film från mammas Brownie. Jag försökte fota fåglar.
- Fåglar? - Jag var intresserad av ornitologi.
Nu fattar jag.
När jag såg Elvis förändrades jag. Det var inte bara sången -
- eller att alla pratade om honom.
Det var nåt... djuriskt.
För första gången i mitt liv såg jag nån som var fri.
Helt och hållet fri.
Jag tänkte: "Jag måste göra det. Det är vad jag vill bli."
Jag ville bli skådis sen jag var tio år -
- men folk med min accent och bakgrund blev sällan skådisar.
Men jag var med i en skolpjäs -
- och när jag gick ut på scen väckte jag skratt direkt.
Gylfen var nämligen oknäppt.
Men... jag var fast.
När han jobbade var han alltid långt borta. Drömde om vad han ville bli.
- Vi tyckte att det var lite... - Vi tyckte att han var knäpp.
Jag var nöjd med att tjäna några pund som skådis på en repertoarteater.
Jag spelade på dragiga teatrar och bodde i dragiga rum...
Jag trodde aldrig att jag skulle bli berömd. Aldrig.
Du har en lång väg kvar.
Bli inte för bra för tidigt.
Jag spelade en pjäs uppe i Liverpool -
- och vi brukade äta lunch på ett kafé som alltid var fullt av tjejer.
Så det var det som fick dit dig...? Det var vi, ja.
Man fick bluffa sig in, lite grann. Officiellt var det en bluesklubb.
Vi kunde ingen blues. Bara rock'n'roll.
Vi fick anmärkningar: "Det här är inte blues!" Vi bluffade.
Jag hade min gitarr. Mick Jagger också, i London.
Eric Burdon uppe i Newcastle... Alla gick igenom samma förvandling.
Man kunde lyckas utan akademiska studier och allt sånt där.
Jag var fattig och kunde inte köpa en gitarr.
- Nej, man måste ha instrument. - Jag köpte en bit trä, som många andra.
Vi tillverkade våra första gitarrer.
De var inte särskilt bra, och de höll inte så länge -
- men det behövdes bara nåt som väsnades.
Lärde man sig tre ackord, kunde man spela många olika låtar.
Efter att ha lärt sig tre ackord åkte de flesta ungdomarna till London.
Alla som ville bli någon ville vara där.
Man kanske var arbetslös och pank, men det var billigt -
- och man bodde mindre än tre kilometer från Buckingham Palace.
Det var en härlig tid. Vi brukade köra runt i London -
- träffas och prata om musik. Vi var kompisar med Rolling Stones.
Jag umgicks mycket med Brian och Mick. Jag beundrade dem.
Jag gillade dem sen jag såg dem i Richmond.
- Vi skrev deras första listetta. - Vilken var det?
Jag och John var på Charing Cross Road, där alla gitarraffärer låg.
Det var vårt Mecka. Vi kom ut ur en butik en dag -
- och fick syn på en taxi med Rolling Stones i.
Vi hoppade in. De sa att de hade fått ett skivkontrakt med Decca.
Mick sa: "Problemet är att vi inte har nån låt."
"Vi har en", sa jag. "Den passar er."
- Jag trodde att Stones skrev låten. - Nej, vi skrev den när vi var små.
- Hur jämför du ditt band med Beatles? - Jag vet inte. Hur gör du det?
- Jag jämför inte. Det är meningslöst. - Tycker du att ni är bättre än de?
På vad? Det är inte samma band.
Det var en del av en rörelse, för när vi var kvar i Liverpool -
- såg man folk som en själv.
Albert Finney, Courtenay...
De var vanliga arbetarklassgrabbar som pratade med dialekt.
Du är ju Crafty Arthur från The Basin!
Det är ingen fara, sir. Vi kan alltid stänga av reaktorn.
- Ja. - Fast det vore synd.
Låt inte svinen knäcka dig. Det har jag lärt mig.
Vanliga grabbar som nådde framgång.
Man förväntades prata fint. Vi varken gjorde, kunde eller ville det.
Mitt riktiga namn, Maurice Micklewhite, är jobbigt att uttala -
- så jag ändrade till Michael White.
I London brukade jag åka varje kväll till telefonkiosken på Leicester Square -
- och ringa min agent. En kväll sa hon: "Jag har ett jobb åt dig."
"Det är på tv. Och du måste gå med i facket."
"Men du måste byta namn, för det finns redan en Michael White i facket."
"Du kan behålla Michael, men jag behöver ett annat efternamn."
Jag såg mig omkring och på en bioaffisch fanns min favoritskådis, Humphrey Bogart -
- i Myteriet på Caine. Fantastiskt. "Michael Caine", sa jag.
- Hur stavar du det? - C-A-I-N-E.
Så blev jag Michael Caine. Om jag hade gått till bion bredvid -
- hade jag hetat "Michael Pongo och de 101 dalmatinerna".
Musiken i landet var urvattnad och trist.
Plötsligt började Englands unga tänka själva.
De började få egna tankar om mode och musik.
Jag bryr mig inte om ifall de tycker att vi är ett gäng busar.
Kanske är jag det. Jag bryr mig inte.
Det var som att slakta ett vilddjur.
Grejen ylade och skrek- alla möjliga oljud.
Det gjorde vi genom att slå sönder den.
Vi leddes in i den perioden med kalla kriget och Kubakrisen.
Vi hade tre minuter kvar att leva... Det gällde att göra allt nu.
För 20 år sen var det musik. Det fanns en melodi, man ville dansa till det.
- London anropar det brittiska imperiet. - Det här är "BBC Light Programme".
Mina damer och herrar, välkomna till "Playtime".
Det här är BBC Home and Forces Programme. Nu blir det nyheter.
När jag var liten bar killen som läste nyheter på BBC smoking.
Och det var på radion!
Den inställningen levde kvar bland döingarna som bestämde.
De ville inte utsätta oss för den fördärvliga popmusiken -
- som Beatles, Rolling Stones, The Who...
Men när det gamla gardet bestämde vad vi inte fick göra -
- hittade vi alltid ett sätt att göra det.
Vi har låtar på radion!
Det här är Radio Caroline, 5 kilometer utanför Storbritanniens kust.
Den sista fria radiokanalen!
God morgon. Det här är Radio Caroline.
Välkomna till programmet. Det här är amiral Robbie Dale.
Kom ihåg att det är 259...
Alla radiokanaler är ansvariga inför regeringens representanter.
Men inte de här personerna. De gör vad de vill.
De är i själva verket pirater. De är verkligen laglösa.
När ett nytt djur ansluter sig till en redan samlad flock -
- angriper de andra djuren det för att det är okänt-de är rädda.
Piraterna är ett hot. Allmänheten stödjer säkert insatser för att beivra dem.
Vi sänder dygnet runt till Storbritannien, Frankrike, Holland och andra länder.
Vi kämpar för frihet, och fortsätter kämpa tills vi fysiskt blir besegrade.
Den gamla regelboken revs itu och kasserades. Det hände även i mitt yrke.
Jag försökte få en stor roll som en cockney-korpral.
Jag skulle på audition, men hade ingen telefon.
När jag kom dit, sa regissören: "Hemskt ledsen, vi fick inte tag i dig."
"Rollen är tagen." Men jag hade fått avslag så många gånger, så det kvittade.
Rummet var långt, turligt nog för mig, för när jag väl var framme vid dörren -
- sa regissören: "Kom tillbaka."
Jag var smal och lång med långt blont hår.
Han sa: "Du ser ut som ett befäl, vet du."
Jag tackade och han frågade: "Kan du prata med tjusig accent?"
Jag sa: "Jag har spelat repertoarteater i nio år. Jag gör vilken accent som helst."
Jag minns att jag var nervös. När Cy Endfield gjorde första tagningen -
- sa han "bryt" halvvägs igenom.
"Michael, din röst har stigit tre oktaver."
Det var nerverna. De kunde knappt spela in det, så vi fick börja om.
Alla hade kommit dit, för de trodde inte att en cockneykille kunde prata så.
Vem sa att ni fick använda mina mannar?
De satt bara på ändan, sysslolösa.
Fråga gärna först.
Så fick jag min första riktiga filmroll.
Om regissören inte hade varit amerikan, utan brittisk -
- och han skulle inte mena nåt ont med det -
- skulle han aldrig ha låtit en cockneygrabb spela officer.
Aldrig i livet.
Så starkt var klassystemet i England då.
Plötsligt insåg folk att arbetarklassen inte var så trög som den verkade -
- och att det fanns gott om begåvade människor. Det var omvälvande.
Jag tycker inte om något som de gör.
Ungdomar är som de är för att samhället vållar sådana här problem.
Hela saken är skräp!
- Jag tänkte bara att vi var fler än de. - Det tänkte jag aldrig på!
För mig tycks det som att det är mycket lättare för alla att roa sig nu -
- än nånsin tidigare.
Det vi i synnerhet förespråkar -
- är att man gör det man vill göra, när man vill.
Det är inte den första generationen som ifrågasätter den förras moral.
AKT II Jag känner frihet
När man åker till London ser man ingen som är äldre än 25-30 år.
- Låser man in dem nånstans? - De har nog flyttat ut.
Vad jag kan se är det bara ungdomar nu.
Smak kommer nu inte från de rika, utan från de unga.
Många tillhör arbetarklassen. Det är de som står för trender och smak.
Styrkan kom från ungdomarna. De visste vad de ville.
De ville inte imitera det tidigare, de hade egna idéer.
Jag såg ett omslag av Time Magazine och läste en artikel -
- om vad som hände i London med nattklubbar, restauranger och kläder.
Jag tänkte: "Hur ska jag ta mig till London i morgon?"
Folk säger att Beatles skapade "Swinging London", men det stämmer inte.
London skapade Beatles.
Aldrig tidigare hade så många unga flyttat hemifrån.
Deras föräldrar började oroa sig.
Gick barnen på konstskola, oroade de sig desto mer.
Jag vet inte om de lärde sig att måla, men där fanns de finaste tjejerna -
- och de bästa festerna.
Popkonströrelsen började förändra London.
Folk sa "Det är en trist, grå värld" eller "Allt är svartvitt efter kriget".
Det stämde faktiskt. Allt var trist och grått.
Vi ville ha färg. Vi ville ge London färg.
Om det hade funnits färgad cement hade vi använt det.
En värld av popkonst, popföreställning, filmstjärnan, twisten...
Konstskolor stod i centrum för alltihop. De väckte så mycket spänning och intresse.
Vi visste inte ens att det fanns konststudenter.
Det var underbart att man kunde måla av vad som helst, till exempel ett tepaket -
- bara för att paketet råkade finnas där.
Jag brukade skriva på tavlorna. En massa graffiti.
En del hittade jag på toan i Earl's Courts tunnelbanestation.
Jag skildrar ofta ögonblicket innan något hände -
- och man vet inte om det blir nåt hemskt eller nåt roligt.
Det jag gör är ytterst flyktigt.
Jag gör det i dag och vill glömma bort det vid midnatt och gå vidare.
Så ser jag det. Om nåt är pop, så är det pop för stunden.
Det är mycket lättare för en flicka att råka illa ut i London.
Det är sant att själva gatorna är säkra, men det finns fler frestelser -
- och det är lättare för nån att dra ner flickan i "underjorden".
"Jag bara råkade vara där", som Bob Dylan sjöng.
De sa: "Vill ni komma på fest i London?" Jag sa: "Jag har aldrig festat i London."
Söt flicka med en massa söta vänner. Mina vänner var ursnygga.
Vi hade gått i klosterskola och var så snygga. Förebilden var jungfru Maria!
- Exakt. - Därför var klosterskoltjejer så sexiga.
- Och svårfångade. - Det vet jag inte.
Rolling Stones var där, och Millie och Crystals och en massa andra.
Jag såg väldigt sjaskig ut. Väldigt sjaskig. Det var hemskt.
Jag stod där, och folk började viska.
Det var mycket pinsamt för mig.
De kom fram till mitt sällskap och frågade: "Kan hon sjunga?"
Andrew Oldham, du upptäckte Marianne Faithful på festen.
Kan man gå på en fest och hitta nån utan uppenbar talang...
- ...och göra personen till en stjärna? - Ja.
- Hur då? - För det första måste man vara full.
Han hade en instinkt. Jag var bra på det.
- Och han guidade dig. - Inte alls.
Han visste att det jag hade gick att marknadsföra.
Han såg ett "kommersiellt ansikte".
Det stämmer. Du var så fin.
Ur ditt perspektiv, kanske. Jag såg det inte.
- Tro mig. - Okej.
Jag blev förälskad i Mick. Han var ung, rik och en rockstjärna.
Bailey var likadan. Du hade också dina stunder. Du tog ditt arbete på allvar.
Det var ett helt gäng mycket stygga pojkar.
Ja, vi kunde inte rå för det.
Platsen där jag växte upp påminde om Sicilien när det gällde moral och sex.
Kysste man en tjej, kom hennes bröder med ett gevär och sa: "Ni måste gifta er."
Allt det försvann.
Kvinnor var också voyeurer. De tyckte om att titta på män.
Pillret var det enda effektiva preventiv- medlet, så kvinnor styrde sina egna liv.
Det är mindre än en aspirintablett, och det är allmänt känt som "pillret".
En revolution är på gång. Unga flickor dyker upp, skakar och skriker.
Om det gör dig förskräckt, är det med avsikt.
Jag ville springa, hoppa och dansa! Ut till nattklubben och dansa.
En kompis sa att han skulle ta mig till världens bästa disko.
Det var högst upp i ett höghus bakom Leicester Square på klubben Ad Lib.
Jag tittade på människorna där.
På dansgolvet fanns alla i Rolling Stones och alla i Beatles.
Jag tänkte: "Det är det här stället som gäller."
Jag träffade Albert Finney, Michael Caine och Sean Connery...
Stevie Winwood, Jimi Hendrix, Brian Jones...
John Lennon var där. Jag träffade Julie Christie där.
Det var vansinnigt.
Och alla var kompisar. Jag lärde Nurejev att dansa twist på Ad Lib.
Han var så stel. "Svansjön" kunde han, men inte dansa twist!
Vi hade inte mobiltelefoner på den tiden. Vi sms: ade inte varann.
Vi pratade ansikte mot ansikte, och det uppmuntrade till kreativitet -
- eftersom folk kunde träffas och utbyta idéer.
Och alla som hade en talang fick vara delaktig.
Vi öppnade en butik på King's Road. Bazaar, hette den.
Den var helt rätt från början.
Berodde det på minikjolen?
Jag gjorde kjolarna kortare än nån annan.
De var provokativa.
Jag är inte mycket för några av stilarna, i synnerhet de mer överdrivna.
Men jag uppskattar att de uttrycker en strålande, översvallande ungdom.
Herrar på väg till jobbet brukade banka på rutan och ropa: "Äckligt! Skandalöst!"
"De borde arresteras!"
Att de inte satt ute och tittade på...
Jag hade de kortaste kjolarna.
Så korta att jag lät göra trosor som matchade kjolarna.
Mikro-mini. De var som ett bälte.
En dag på 60-talet sa mamma:
"Jag läser om alla kort-korta kjolar. Jag har aldrig sett en tjej i kort-kort."
Jag sa: "Okej, jag ska visa dig."
Jag åkte med henne till King's Road i Chelsea en lördag -
- och nästan direkt såg vi en ung tjej i kort-kort.
Jag frågade mamma vad hon tyckte.
Hon sa: "Om det inte är till salu, borde man inte skylta med det."
Det var mamma, det.
Tyget görs platt och kvinnor är runda. Det är svårt att kombinera de två.
Så jag vill göra runda kläder utan sömmar, så att vi kan vara rundare och mjukare.
Det unga London var verkligen igång.
Jag jobbade med Mary Quant, och hon jobbade med oss.
Jag gjorde hennes visningar, och hon våra. Vi utvecklade det här tillsammans.
Jag gick längs Bond Street och såg en fantastisk bild -
- av en flicka med kort hår. Det stod "Vidal Sassoon".
Jag gick upp för trappan och det var som ett kök högst upp.
Vidal klippte hår.
Klippljudet. Ett härligt ljud.
Han klippte frenetiskt och det flög hår överallt.
- Han showade, som du förstår. - Ja, jag kände honom väl.
Minns du den första veckan när vi öppnade på nummer 108?
På den tiden skrev vi våra namn i skrivstil -
- för vi tyckte att det var chict och skulle se häftigt ut.
Man kunde inte se skillnad på F, L och S...
Minns du det, Bob?- Brevbäraren kom upp med vårt första brev.
Han gick upp för trapporna, öppnade dörren och sa med bred cockneydialekt:
"Vem är Vifal Faffoon?"
Vidal Sassoon uppfann den geometriska vinklade frisyren.
Det klipptes nästan som ett tyg och behandlades som en vävnad.
Det var fritt och levande.
Han gjorde håret och jag gjorde de andra delarna.
Ofta, när nån hade klippt sig hos oss, kom de tillbaka två veckor senare -
- för att byta skorna och skaffa en kortare kjol.
Inom sex månader hade de förändrat hela sin look.
Poängen med damkläder borde vara -
- ett, att man blir uppmärksammad och två, att man ser sexig ut -
- och tre, att det känns bra.
Vi bär dem inte för att bli varma.
MINIKJOLAR: Känner klädtillverkarna draget?
MINIKJOLAR OCH MINIMORAL
LONDON PÅ VÄG MOT DEKADENS, ENLIGT BILLY GRAHAM
Det måste upphöra. De har fått nog.
De långhårigas uppror har inletts.
Folk säger saker som "sötnos" och "ska jag bära din handväska?".
Det får upphöra nu.
Jag gillar inte män med långt hår eller papiljotter. De ska vara normala.
Det är svårt med de långhåriga unga männen att skilja mellan könen.
Det kan leda till olägenheter.
Jag tycker att de är helt fasansfulla. Jag vill att män ser ut som män.
Varför kan inte en man ha det?
Varför inte en man? Alla färger passar. Det är vackert. Varför är det fel?
Våra föräldrar hade inte mycket sex före bröllopet.
Vissa hade det inte efteråt heller.
När de hade tjänat ihop lite pengar, var det för sent för att njuta av dem.
Det kan inte ha varit lätt för dem att se oss roa oss mer än de trodde var möjligt.
David? Är du där uppe?
Snyggt. Duktig tjej. Bra. Det är bra.
Se till att... Vem sa att du skulle flytta på dig? Tillbaka igen.
Och så vänd på handen.
Ja, bra. Så där. Vi gör det igen.
Jag påverkades mycket av tidens fotografer.
De nya cockney-fotograferna som blev goda vänner till oss.
- Vi utbytte säkert idéer. - Det är jättelätt att vara fotograf.
Man behöver bara vara lite oförskämd, ha långt hår, bära läderjacka -
- och köpa en Pentax. Det finns inget fack.
- Den vinnande David Bailey. - Härligt! Öppna munnen lite.
David brukade säga: "David Bailey ligger dagligen."
Han bar en väst, jeans, kubanska klackar och åt en ostmacka till lunch.
Och han plåtade världens vackraste kvinnor, den lyckosten.
Bailey var extremt attraktiv. Varenda kvinna i världen ville ha en bit av honom.
En särskild bit av honom.
Stå med benen isär.
Han kom till New York för att ta mig till London.
Jag blev helt förälskad inom fem minuter. Det var patetiskt.
Han ringde på hemma hos mig och min mamma öppnade.
När hon såg att det var Bailey försökte hon smälla igen dörren.
Han sa: "Det kunde ha varit värre. Det kunde ha varit nån från Rolling Stones."
Det var det. Jag tog min resväska och stack.
Ta ner handen långsamt. Mer, mer.
Lägg den där. Nej, längre ner på låret, eller vad det heter.
Titta på mig. Vänd dig inte bort. Håll dig stilla där.
Jättebra. Det är nästan rätt, om bara den handen var finare.
Folk tror att kameran inte ljuger, så den bästa fotografen är den största lögnaren.
Det finns en särskild sorts engelska fotografer, "den svarta treenigheten":
Duffy, Donovan och Bailey.
Håll kvar benen. Sväng ut armarna från kroppen.
Rör benen utåt. Nej, du har rört... Kom fram.
Man försöker få henne att se vacker ut.
Annars ger det ingenting. Inte för henne heller, och det är riktigt trist.
Det finns en njutning i att få nån att se vacker ut.
Duffy är toppen att jobba med, för han...
Efter tre timmar ligger vinflaskorna där.
Man har pratat om allt och lyssnat på hundra skivor med gamla krigssånger.
Nån dyker upp med några plagg.
Fram kommer pappersblommorna.
Han står där med kameran och man måste fortsätta prata. Man måste sjunga!
Annars tar han inte kortet. "Du måste sjunga."
Man måste stå där och sjunga!
Sen är det bilder på skumma brudar som visar tänderna. Men de är naturliga.
Om kvinnor är attraktiva, kvittar det vad de har på sig.
Det är bara paketering- som att slå in tvål i något.
Det är inte svårare än så. Det är fint inslaget.
Man tittar. Om inte, bryr man sig inte.
Idealkvinnan? Det är svårt.
Varje kvinna är liksom min idealkvinna. De är ljuvliga, allihop.
Vissa är bara mer ljuvliga än andra.
- Vilket leder oss till Jean Shrimpton. - Ja.
Daffy fotograferade tjejen och satte upp en himmelsblå bakgrund.
Otroliga blå ögon!
Jag kunde se henne genom bakgrunden.
Jag sa: "Vem är det?"-"Bara en tjej jag har bokat. Gillar du henne?"
"Ja!"-"Hon är för fin för dig, kompis."
- "Vi får väl se." - Han hade förmodligen rätt.
Jag bokade henne och... blev förälskad i henne.
Man blir inspirerad av att vara med honom. Han påverkar mina rörelser och kläderna.
På plåtningen fick han mig att visa vissa uttryck.
Jag började känna nåt inombords som jag inte visste fanns.
Jag plåtade henne varje dag i tre år.
I början publicerade Vogue inte mina bilder. De ville ha ett träd i bakgrunden -
- eller en fåtölj. Om jag hade Jean Shrimpton, vad skulle en palm hjälpa?
Vogue vägrade använda vissa modeller på grund av deras accent.
Men hon fortsätter tills modet förändras -
- eller tills en annan stjärna kommer och tar hennes plats.
Du var den första riktiga cockneytjejen som blev modell. Vi hörde dig prata.
Man hörde oftast inte modeller prata, men dig hörde man.
- Du hade en hel personlighet... - Och de fick aldrig tyst på mig!
I skolan ville jag bli modell, för att jag var smal och så.
Folk sa att jag borde testa.
Jag trodde att det skulle vara glamoröst med alla fina kläder -
- och inte särskilt svårt, men mycket pengar. Men så är det inte.
Det är hårt arbete. Om man åker ut på plåtning på vintern -
- med baddräkt eller en liten sommarklänning, då är det riktigt kallt.
Lite mer. Perfekt! Underbart!
Twiggy slog igenom rejält. Hon var långt mer än bara en modell.
På mindre än ett år hade hennes namn, utseende och varumärke erövrat världen.
Känner du dig utanför, för att du kom från en enkel arbetarklassbakgrund?
Nej, varför skulle jag det?
Beatles rev klassbarriären.
Det kvittar vilken klass eller släkt man kommer ifrån.
Om man är bra nog, lyckas man ändå.
Hon slog igenom tack vare allt snack om "Swinging London".
Hon är en underbar modell. En kassako för fotograferna.
Vad har du för åsikter om allvarliga frågor?
- Vilka då? - Vem är din favoritfilosof?
Jag har ingen. Vem är din?
- Jag tycker om allihop. - Säg en.
- Alla grundläggande filosofer. - Vilka?
- Allihop. - Jag vet inte vad de heter.
Det finns en hel mängd.
England... där allt började.
Jag ställer in det riktigt snabbt.
På Portland Street ligger Twiggy Enterprises.
För bara sex veckor sen sålde vi rockar. Här är ni nu, och ni ser Twiggy.
Nåt har producerats, flera tiotals tusen. En enastående verksamhet, inte sant?
Har ni sett alla platser som vi har sålt till? Hongkong!
Dagens ungdom har kunnande, eller hur? Det kan man inte förneka.
Förr sparade jag min veckopeng -
- och sen sprang vi nedför gatan för att köpa nåt hos Biba. Det var fantastiskt.
Ingen över 30 vågade gå in. De stannade kvar utanför.
Om kläderna designades för tjejer var de gjorda av kvinnor.
Ursäkta, de gjordes inte av ett gäng män i kostym.
Som turistattraktion var vi nummer två efter Towern.
Buckingham Palace var nummer tre. Det var verkligen lustigt!
- Du skulle vara försiktig med benen! - Jag försökte bara hjälpa.
Jag klarar mig själv.
Hallå?
De gör aldrig bilarna stora nog.
Har ni tagit plats? Då kan vi börja. Jag heter...
Jag såg mig inte som en som skulle spela Hamlet eller kung Lear.
Jag ville bara få chansen att placera en äkta cockneyfigur på vita duken.
Jag fick den chansen.
Det finns lite Alfie i alla. Folk såg nåt i sig själva som de kanske inte gillade.
Jag hittade mycket i Alfie. Särskilt som jag är ungkarl.
Hur vill du ha mig?
Jag har två ställningar, stående eller liggande. Det beror på din nationalitet.
- Jag kan ta dig mot båtarna. - Okej, jag har alltid tyckt om flottan.
Där ser du riktigt läcker ut.
Man kan inte både spela och vara Alfie samtidigt.
Det är krävande att spela rollen- man måste lägga sig tidigt.
Jag var nog inte ute med en enda tjej när vi gjorde Alfie.
Efteråt gjorde jag det.
Förr kallade vi tjejer för...-Jag vet att det är chauvinistiskt, jag har slutat.
Vi kallade dem "birds", eller på rimmande slang "richards" -
- alltså "Richard III's"-"birds".
Min lägenhetskamrat var en kvinnokarl. Han hade en mängd "richards".
Om lägenheten var en flygplats där "birds" mellanlandade, var jag flygledaren.
Jag forslade dem in och ut och såg till att de inte såg varandra.
Jag bodde med min flickvän, Jane Asher.
Vi gjorde Alfie ihop, och jag träffade dig under inspelningen.
Jag bodde hos Jane och var tillsammans med henne.
Vi bodde högst upp i huset, och jag hade ett litet piano.
John kanske skrev en låt ensam och jag likaså.
Men vi gjorde alltid färdigt låtarna tillsammans.
Vi hade studerat Buddy Hollys låtar och lärt oss att spela dem -
- och tänkte: "Vi kanske kan skriva så här."
"I stället för att sjunga om Alabama kan vi sjunga nåt om Liverpool."
När vi hade lärt oss... "Jaså, man gör så här och så här."
...ville vi skriva om oss själva.
Våra första alster var förstås dummare och fånigare än våra senare.
Vi brukade sitta och skriva, och vi skrev nog nästan 300 låtar under den tiden.
Så fort vi skulle skriva låtar gav det resultat. Varje gång!
Vi sa aldrig "vi skriver klart i morgon".
Låtarna bara kom ut ur mig.
Jag funderade inte på vad jag skulle skriva -
- det bara kom ut, och så är det med allas bästa verk.
- Så ni tävlade inte? - Jodå, det gjorde vi verkligen.
Kom igen! Två unga killar som båda skriver...
Det var riktigt bra för oss. När John hörde en av mina låtar kunde han säga:
"Fan, nu måste jag skriva en bättre!" Det var som en plåga.
När jag hörde hans: "Skit också!"
Taxichaffisen häromdan hade noter till nån Mozart-grej.
"Vad är det", frågade jag.
"Det är högklassiga grejer, det lär du inte gilla."
"Men vad är det", sa jag.-"Du gillar det inte. Det är fina grejer. Intellektuellt."
Jag brukade också tänka så, att allt det där var väldigt smart.
Men det är det inte! Exakt samma sak pågår i pop nu.
Popmusik är dagens klassiska musik.
Plötsligt ansågs en mängd personer i London -
- vara några av världens mest intressanta och glamorösa människor.
När folk blev kända i Storbritannien, tänkte de bara en sak: USA...
Festen flyttades över Atlanten.
Den brittiska invasionen gällde inte bara band -
- utan skribenter, designer, konstnärer och skådisar som jag.
Här kommer de!
Den engelska invasionen har verkligen påverkat USA.
Att vara cockney är väl nu en fjäder i hatten?
Ja, det hjälper lite. Det är inget hinder för mig i USA!
- Hans namn är Michael Caine. - Michael Caine.
Om man säger att krig är dåligt, och några tror på en-då är det kanske bra.
Det verkar fånigt att ingen i USA nämner Vietnam-som om inget pågår.
JESUS DOG FÖR DIN SKULL, JOHN LENNON
Ungdomarna vill vara fria.
- Det är en spännande tid. - Mer spännande än nånsin förut.
- Man kan göra vad som helst. - Allt förändras ständigt.
- Där allt händer. - Allt händer i hela världen.
Där var den berömda modellen som kom hit från Europa.
- Vad tycker du om henne? - Hon är söt, men...
Hon är söt, fast hon var här...
Det varar väl några veckor som allt annat.
Tanken på att vår nästa generation ska ta över det här landet...
- De har ingen stolthet. - Vi måste hitta den som bär skulden.
När de ser på mig med mitt långa hår och udda kläder -
- då hatar de mig. Hatet lyser i deras ögon.
AKT III Allt var inte som det verkade
Där hemma var allt inte som det verkade.
Det märktes att en kampanj pågick -
- för att stoppa dem som etablissemanget ansåg fördärvade ungdomen.
Ungdomen behövde inte fördärvas, det gjorde de på egen hand -
- i sin nya frihet, de kommunicerade med musiken och rökte på.
En hjärna som är påverkad av marijuana förvränger tids-och rumsuppfattningen.
Oavsett om det är piller, LSD eller cannabis -
- så har knarket blivet en central del av ungdomskulturen de senaste två-tre åren.
Jag har bara rökt marijuana en gång, och jag skrattade i fem timmar.
Jag lyckades inte få en taxi hem. Jag fick gå.
Jag rökte aldrig marijuana igen. På riktigt.
Det var modsen som började. Lila hjärtan, amfetamin, speed...
Men det var inget nytt. Folk tog det under kriget för att hålla sig vakna.
Men de tog ett eller två piller. Modsen tog hela burkar...
Då brydde jag mig bara om att bandet var bra. Jag startade bandet.
Jag kunde inte ta nåt-jag blev torr i munnen och kunde inte sjunga.
"De här är usla för mig-jag kan inte sjunga!" Så jag fick låta bli.
Vi spelade ett gig som var uruselt.
Bandet hade varit uppe i tre nätter och tagit allt fler piller.
Låtarna gick snabbare och snabbare, så jag hann inte få in orden.
Det var så dåligt att jag gick av scen och var på rejält dåligt humör.
Jag har gått på piller sen jag var 17. Sen jag blev musiker.
Det var det enda sättet att klara av att spela 8 timmar varje kväll i Hamburg.
Jag har alltid behövt en drog för att överleva.
De andra också, men jag tog alltid mer av allt, för jag är mer galnare.
- Måste du ta droger? - Nej.
Det finns bara en viss perception som man kan uppnå av vissa droger.
Många unga eftertraktar drogerna som ger hallucinationer.
De mest kända är marijuana och LSD.
Huxley skrev böckerna Himmel och helvete och En port till andra världen.
Folk har valt ut Himmel och helvete som symbol, men de har valt fel bok.
Den verkligt talande frasen är "en port till andra världen" -
- det är det droger är-de är portar.
De är ingenstans, man färdas ingenstans.
Det är bara en springa att titta genom.
Man borde uppnå perfektion och vårt syfte är att hitta vägen dit.
Har du inte hört talas om LSD, kommer du att göra det.
Vi kan inte hindra dem att ta det, men de leker med dynamit.
De ger oss en värld vi inte kan hantera, så vi tänker förändra den.
De har format sin värld, vår värld, till vad den är med vapen och bomber.
Det är uppenbart för vår generation att deras sätt inte fungerar.
Det kommer aldrig att fungera.
Förändringen måste bli av -
- och om nån måste ställas på huvudet för att uppnå det, tja...
Folk som har gått igenom LSD-upplevelsen har gått igenom en inlärningsfas.
Man måste ha gjort det på nåt annat sätt när min pappa var ung.
Kanske genom att dra ut i krig.
Ungdomarna som tar LSD utkämpar inte era krig, medelklass-, medelåldersgeneraler.
De går inte med i era bolag, medelklass-, medelålders-vd: ar.
SPÄRRA IN INRIKESMINISTERN
ICKE-VÅLD
Lugna ner er, säger jag. Ni pratar för snabbt.
Ut med dem! Ta dem till kanalen och dränk dem.
Dränk dem. Det är vad man gör med såna.
Kommunistjävlar. Bort med dem!
KRÄV INTE-OCKUPERA
Jag har inte deras moral, och de har inte min.
De har en massa regler för hur man ska leva -
- måla och skapa musik... Men det är inte sant längre.
Regeringen är inte till för oss. De är till för sig själva.
Förr eller senare upptäcker regeringen att de inte kan kontrollera allt.
Ingen har gett sig på dem sen Cromwell.
Ungdomar tror sig vara kloka, liksom ett fyllo tror sig vara nykter.
Det enda ungdomarna vet är enorma klichéer.
Ett tolerant samhälle anses av vissa unga som "trendigt" och "inne".
Personligen anser jag att det leder till moralisk släpphänthet och promiskuitet -
- samt till osäkerhet och instabilitet, trögtänkthet och mental fattigdom -
- och bär med sig de störande element som kan omintetgöra vårt samhälle.
Det är hög tid att vi inser -
- att felet består i att vi har skapat ett tolerant samhälle.
Det epidemiska knarkmissbruket i det här landet är nu så utbrett -
- att många av er, oavsett yrke, har stött på det.
Vi måste rensa vårt land från den lömska farsoten "jag bryr mig inte".
Jag var den förste som åkte dit.
Vad vet du om denne Donovan?
Jag har haft honom under uppsikt i ett tag nu.
Dagen därpå, när vi blev utsläppta klockan fyra på morgonen -
- ringde George Harrison och frågade om allt var okej.
Jag sa: "Ja, vi är ute."
"Vad ska ni göra nu?" Jag sa: "Vi ska åka bort ett tag."
Han sa att vi kunde få 10 000 pund klockan tolv.
Jag sa: "Nej, det behövs inte. Vi åker till Skottland tills det här är över."
Han sa: "Det kommer aldrig att vara över. Snart är det vår tur."
Paul, hur ofta har du tagit LSD?
- Runt fyra gånger. - Var fick du det ifrån?
Skulle jag säga det? Det är olagligt, så jag vill helst inte berätta det.
Tycker du inte att du borde ha behållit det här för dig själv?
Ni sprider det här just nu. Det här går ut till alla brittiska hushåll.
Jag skulle föredra att det inte gjorde det, men du ställer en fråga till mig.
Som offentlig person har du väl ett ansvar för...?
Det är du som har ansvaret att inte sprida det här nu.
Jag är beredd att hålla det här privat om du också är det.
Jag brukar se hur det påverkar andra.
Om jag såg nån ta droger och som blev klokare, trevligare -
- stiligare, en bättre älskare eller fick en bättre kropp -
- då skulle jag ta droger direkt och uppmana alla andra att göra det.
Men de flesta jag känner som har tagit droger en längre tid har blivit vrak.
Jag ville aldrig prata om droger offentligt -
- för jag vill inte påverka folk.
Men om du frågar, måste jag medge att jag tog droger. Det gjorde alla.
Men inte på grund av alla.
- Det kom från FBI, MI5... - Verkligen?
- Ja, det är som i en av dina filmer. - Det låter som det.
Vi brukar säga att det var 300 personer på 60-talet -
- men otroligt många påstår sig ha varit med om razzian på Redlands.
Det var i princip en fest där goda vänner samlades för att ta lite LSD.
Det var en av mina första trippar. Det var rätt hemskt när 25 poliser kom in.
- Var det så? - Ja, och jag var ganska fräck också.
Jag hade gått för att ta ett bad och hade svept en pälsfäll om mig.
Och jag släppte pälsen och gav konstaplarna en titt.
- Det var helt häpna. Jag visade upp mig. - Javisst. Du var ung och vacker.
Jag var vacker, naken och insvept i päls.
Och jag var fräck och trotsig.
Enligt vittnesmål satt en naken kvinna insvept i en fäll -
- vid tillslaget mot Keith Richards hus i West Wittering.
De gillar inte ungdomar med mycket pengar -
- men om man håller sig i skinnet och inte...
...stör dem, du vet... Men vi störde dem -
- genom vårt utseende och vårt agerande. Och vi visade dem ingen vördnad.
Det här är inte Golden Gate Park eller Central Park.
Det är Hyde Park i London, där brittiska hippier protesterar -
- mot domarna mot två medlemmar i Rolling Stones.
Mick Jagger för att ha haft fyra Benzedrine-tabletter i fickan -
- och Keith Richards, för att ha tillåtit marijuanarökning i sin bostad.
Jag började få hatbrev.
De skrev saker som: "Ju förr du dör, desto bättre" -
- och "du förpestar vår ö". Och jag tog verkligen åt mig.
MARIANNE FAITFULL I KOMA EFTER ÖVERDOS
MARIANNE "UNDFLYDDE DÖDEN"
MARIANNE: Orolig för hjärnskada
Marianne vaknar och säger "Jag älskar dig" till Mick
Jag trodde att jag skulle dö och ville nästan det.
Jag började ta tunga droger. Det var det som gjorde det.
Man fick känslan av att nåt speciellt var över.
Vi hade tvingat fram en förändring -
- och nu påverkade den oss.
För vissa av oss kanske festen hade pågått för länge.
Vi hade liksom gjort allt vi ville.
Vi var lite less på att ha en gruppmentalitet -
- och blev förbannade på varandra.
Händelsen var chockerande -
- men ingen var egentligen särskilt förvånad.
Alla känner nån som ger en såna vibbar. De lär aldrig bli 70 år gamla.
Det är inte alla som klarar sig.
Det som nu slår mig mest med 60-talet är att det var en tid -
- då unga människor, kanske för första gången, formade framtiden.
Vi var helt övertygade om att det var vår tid. Den bästa tiden i våra liv.
Ungdomen är inte en tid i ens liv- det är ett sinnestillstånd.
De, vilka "de" nu är, har inte en chans, för de kan inte besegra kärleken.
Blicka aldrig ilsket tillbaka. Se alltid hoppfullt framåt.
Och dröm aldrig, aldrig, aldrig småskaligt.
Översättning: John Ottosson